2. Загальна характеристика принципів права соціального забезпечення
Загальний характер права на соціальне забезпечення.
Суть цього принципу полягає у тому, що всі громадяни мають однакові можливості на соціальне забезпечення у разі настання визначених у законодавстві юридичних фактів незалежно від статі, раси, національності, мови, походження, майнового і службового становища, місця проживання, належності до релігії, політичних переконань та інших обставин.
Згідно з цим принципом держави визнають право на соціальне забезпечення як за своїми громадянами, так і за іноземцями та особами без громадянства. При цьому іноземцям та особам без громадянства це право гарантується за умови їх постійного проживання на території України. Тому буквально тлумачити формулювання ст. 46 Конституції нашої держави, де зазначається, що "громадяни мають право на соціальний захист...", як його закріплення винятково лише за громадянами України, не можна. Чимало інших соціально-економічних прав, що передбачені Конституцією, подаються у відповідних статтях з формулюванням: "Кожен має право...", тобто без вимоги щодо громадянства. Отже, гарантуючи кожному, наприклад, право на працю, право на заняття підприємництвом тощо, держава забезпечує і соціальний захист в разі настання відповідних обставин. Так, Законом "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від виду діяльності та господарювання. Водночас іноземні громадяни та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, правом на соціальне забезпечення не користуються. Вони можуть отримати таке забезпечення від держав, громадянами яких вони є. або на підставі міждержавних угод, якщо Україна є їх учасником.
Запільний характер права на соціальне забезпечення як принцип права знаходить своє втілення при призначенні пенсійного забезпечення, а також інших соціальних виплат та допомог. Спеціальних обмежень щодо реалізації права на соціальне забезпечення законодавство України не встановлює.
Залежність права на соціальне забезпечення від соціального ризику. Цей принцип права соціального забезпечення є основою визначення сфери правового регулювання, а також вказує на підставу виникнення в особи права на соціальне забезпечення.
Самі по собі соціальні ризики (непрацездатність, хвороба, безробіття) не підлягають правовому регулюванню і не є основою створення правових норм. Вони об'єктивно існували з давніх часів, сіле їм не надавалося жодного юридичного значення, аж доки суспільство не досягло відповідного рівня розвитку. Суспільство об'єктивно потребувало захисту від безробіття, нещасних випадків, хвороб тощо. В результаті цього соціальні ризики отримали належне визнання, і з'явилася окрема група суспільних відносин, які підпадали у сферу правового регулювання. Правові норми, які впорядковували такі відносини, потрапили у залежність від соціальних ризиків. Суть і призначення цих норм, а також тенденції їхнього розвитку стали визначатися характером соціальних ризиків, на яких базувалися суспільні відносини, що потребували правового регулювання. Тобто принципом права соціального забезпечення вважають не, власне, соціальні ризики як об'єктивні явища, а об'єктивно існуючу залежність цієї галузі права від соціальних ризиків. Соціальними ризиками вчені називають такі життєві обставини, які породжують суб'єктивне право особи на соціальне забезпечення. При цьому легальне визначення цього явища у законодавстві відсутнє, так само як і немає якогось єдиного нормативного переліку соціальних ризиків. Щоправда, такі переліки містяться у деяких документах Міжнародної організації праці та в міжнародно-правових актах про права людини. Однак наявні там системи соціальних ризиків не є вичерпними, оскільки не передбачають усіх підстав соціального забезпечення. А тому в питанні про соціальні ризики важливим залишається з'ясування критеріїв, що їх характеризують. Лише визначення найбільш характерних ознак цього явища дозволить повною мірою розкрити систему ризиків за правом соціального забезпечення.
Прийнято вважати, що соціальні ризики для того, щоб набути значення юридичне значущих фактів, що безпосередньо впливають на виникнення в особи права на соціальне забезпечення, повинні відповідати наступним критеріям:
- по-перше, вони повинні належати до явиш матеріального світу і не можуть бути вигаданими подіями;
- по-друге, обов'язковою умовою є відображення їх у правових нормах, оскільки тільки в такому випадку вони набувають юридичного значення;
- і, по-третє, з їх появою настають обставини, що слугують підставами для виникнення правовідносин у сфері соціального забезпечення.
Отже, лише ті соціальні події, що відповідають зазначеним критеріям, належать до соціальних ризиків. Вони ж безпосередньо впливають на характер норм права соціального забезпечення, визначаючи їх суть та регулятивні властивості. Через соціальні ризики фактично виявляється і соціальна спрямованість права соціального забезпечення, яке, з огляду на таку залежність, належить до сфери галузей соціального права, права більш високого порядку в системі вітчизняного права.
Соціальне страхування. У юридичній літературі соціальне страхування розглядається як одна з організаційно-правових форм соціального забезпечення та як окремий інститут права соціального забезпечення. Відносити його до принципів права соціального забезпечення донедавна ніхто з учених не наважувався. І для цього очевидно були вагомі причини, оскільки сама система соціального страхування у нашій країні не відповідала міжнародним стандартам, а тому суттєво впливати на характер норм, які забезпечували соціальний захист населення, воно не могло. Право соціального забезпечення більше залежало від бюджетних асигнувань, які виділялися державою для підтримки соціальне незахищених осіб, аніж від соціального страхування. Тому й не дивно, що принципом права соціального забезпечення у навчальній літературі ще й досі називають «здійснення соціального забезпечення за рахунок державних коштів». Безперечно, що сфера соціального забезпечення залежить від державного бюджету і підтримки державою матеріальної захищеності своїх громадян. Та навряд чи можна таку ситуацію розглядати як принцип права соціального забезпечення, як вихідну ідею, що покладена в основу існування цілої галузі права.
Важливу роль соціальне страхування як правове явище виконує в своєму загальносоціальному значенні - виступаючи основою юридичного права. Це принципове положення доволі виразно прослідковується в результаті аналізу системи правового регулювання соціального захисту в економічно розвинутих державах із стабільними ринковими відносинами. Правове регулювання соціального забезпечення громадян тут неодмінно базується на розгалуженій системі соціального страхування. Саме соціальне страхування зумовлює розвиток правових норм, які спрямовані на забезпечення соціального захисту громадян. Чим вищий рівень соціального страхування, тим вищою є ефективність правового регулювання відповідних суспільних відносин.
Характеризуючи соціальне страхування як об'єктивне явище, необхідно відзначити, що воно з'явилося на відповідному етапі розвитку суспільства і набуло ознак соціальної значущості на межі XIX—XX століть. Останнє століття стало, крім того, періодом найбільшого розвитку соціального страхування з усіма його позитивними властивостями, в тому числі і з огляду на вплив страхування на правотворчу діяльність у сфері соціального захисту.
Характеризуючи соціальне страхування як принцип права соціального забезпечення, потрібно відзначити, що завдяки йому галузеві норми адаптуються до найважливіших інтересів і потреб людини та суспільства. Воно є своєрідною ланкою, що пов'язує основні закономірності соціального розвитку з розвитком правових норм, які спрямовуються на соціальний захист громадян.
Гарантування соціальним забезпеченням гідного рівня життя особи. Вважається, що витоки цього принципу містяться у міжнародно-правових документах про права людини. Зокрема, Загальна декларація прав людини (1948 р.) у ст. 25 проголошує, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування, який є необхідний для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку витрати засобів до існування через незалежні від неї обставини. Його відображення знаходимо і у Конституції. Тут, у преамбулі, серед інших обставин, що спонукали до прийняття Основного Закону нашої держави, вказується і на турботу "про забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя".
З цією метою в Україні 15 липня 1999 р. було прийнято Закон "Про прожитковий мінімум", яким закладено основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.
Цим Законом прожитковий мінімум визначається як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум розраховується на місяць на одну особу і при цьому окремо визначається щодо основних соціальних і демографічних груп населення. Тобто, наприклад, встановлюється прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років; від 6 до 18 років, а також окремо - для працездатних осіб та для тих, що втратили працездатність.
У сфері соціального забезпечення прожитковий мінімум застосовується для встановлення мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції та законів нашої держави. Він також має юридичне значення при визначенні права на призначення соціальної допомоги та державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування й забезпечення в галузях охорони здоров'я, освіти, соціального обслуговування тощо.
Законом передбачено, що прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення спеціальної науково-громадської експертизи сформованих наборів продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг. А затвердження прожиткового мінімуму на одну особу, в тому числі й за основними соціальними і демографічними групами населення, відбувається щорічно Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів. Передбачається, що це відбувається разом із розглядом державного бюджету України. Прожитковий мінімум підлягає періодичному перегляду відповідно до зростання індексу споживчих цін.
Отже, прожитковий мінімум є тим соціальним стандартом, що має забезпечувати гідні умови життя громадян нашої держави і тим самим бути основою для ухвалення норм права соціального забезпечення як окремої галузі у системі вітчизняного права.
Відповідність соціального забезпечення міжнародним стандартам соціального захисту. Коли вживається термін "міжнародні стандарти соціального захисту", то йдеться про найвищий рівень, найкращу якість соціального забезпечення, якому повинні відповідати норми, що встановлюються нашою державою для захисту своїх громадян, які зазнали впливу соціального ризику. Саме такі найвищі орієнтири і є тими засадами, на яких базується право соціального забезпечення як система норм. Безперечно, цей принцип бере свій початок у природних правах людини, у праві в його загальносоціальному значенні. У суспільстві вже давно склались відповідні загальнолюдські цінності та ідеали, пов'язані із справедливістю, свободою, невід'ємними правами людини тощо. Поступово наповнюючись новим, більш широким змістом, вони стали основою концепції правової держави та знайшли своє відображення у міжнародних актах -конвенціях, деклараціях, пактах, угодах. Закріплені тут пріоритети загальнолюдських ідеалів та цінностей стали визнаними принципами суспільних відносин та основою побудови правових систем усіх цивілізованих країн.
Право соціального забезпечення як один з елементів системи вітчизняного права не може не відчувати впливу на його норми світових тенденцій правового регулювання. Тому серед основних принципів цієї галузі і виділяється відповідність соціального забезпечення в нашій країні міжнародним стандартам соціального захисту.
Соціальні стандарти найвищого рівня захисту громадян отримали своє закріплення у Загальній декларації прав людини. Пізніше їх було відображено у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 р. та Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 р. Чимало таких стандартів є і в інших міжнародних документах-конвенціях, деклараціях, рекомендаціях.
Науковці відзначають 3 варіанти впливу міжнародних норм на національну систему права: 1) безпосереднє застосування міжнародних актів після їх ратифікації; 2) включення основних положень міжнародних актів у текст національних законів; 3) реалізація положень ратифікованих або нератифікованих актів за допомогою внутрішнього законодавства'.
Тим не менше, всі ці варіанти спрямовані на забезпечення так званої адаптації вітчизняного законодавства до норм, які ухвалені ООН, МОП, та директив і регламентів, прийнятих ЄС. Адаптація (англ. adaptation - пристосовувати, переробляти) якраз і передбачає діяльність держави щодо приведення законодавства України у відповідність до міжнародних стандартів.
Разом з тим право - це не лише результат діяльності державної влади, а й основа її власної побудови та функціонування. Тому, спрямовуючи свою законодавчу діяльність на забезпечення відповідності соціального захисту у нашій країні міжнародним стандартам, держава повинна передусім керуватись загальними принципами, які визначають основні напрями правової політики в цій сфері. І тут принцип відповідності соціального забезпечення міжнародним стандартам соціального захисту відіграє неабияку роль. Адже йдеться не про звичайне пристосування (адаптацію) нашого законодавства до міжнародних актів, а про створення на основі вихідних положень міжнародних стандартів норм вітчизняного права. Такий підхід до побудови галузевих норм, які забезпечують соціальний захист громадян у нашій країні, гарантує, що за своєю суттю та змістом вони відповідатимуть об'єктивним закономірностям існування й розвитку людини та суспільства.
Чимало міжнародних стандартів соціального захисту, які містяться у Загальній декларації прав людини, Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права, Європейській соціальній хартії від 3 травня 1996 р. та інших документах, знайшли своє відображення у Конституції й законах, прийнятих Верховною Радою України для врегулювання відносин соціального забезпечення у нашій державі. Найвищий рівень соціального захисту громадян, які зазнають впливу соціальних ризиків, став єдиним прийнятним орієнтиром для вітчизняного законодавства під час прийняття нормативних актів у цій сфері. Закон України від 5 жовтня 2000 р. "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією та законами України основних соціальних гарантій. Цей Закон фактично акумулював у собі більшість тих міжнародних стандартів, які й стали визначальними для правового регулювання соціально-забезпечувальних відносин у державі. Реалізація їх у правотворчій та правозастосовній діяльності означатиме досягнення відповідності права соціального забезпечення міжнародним стандартам соціального захисту.
- Тема 1 поняття права соціального забезпечення та його система Час: 2 год
- 1. Соціальне забезпечення та його місце у системі соціального захисту
- 2. Поняття соціально-забезпечувальних відносин
- 3. Види соціально-забезпечувальних відносин
- 4. Предмет права соціального забезпечення
- 5. Метод права соціального забезпечення
- 6. Система (структура) права соціального забезпечення
- 7. Система науки та система навчальної дисципліни "Право соціального забезпечення"
- Тема 2 принципи права соціального забезпечення Час: 1 год
- 1. Поняття та види принципів права соціального забезпечення
- 2. Загальна характеристика принципів права соціального забезпечення
- Тема 3 . Джерела права соціального забезпечення Час: 1 год
- 1. Поняття джерел права соціального забезпечення та їх особливості
- 2. Види джерел права соціального забезпечення
- Тема 4 правовідносини соціального забезпечення Час: 2 год
- 1. Поняття та види правовідносин соціального забезпечення
- 2. Соціально-забезпечувальні правовідносини, їх види та підстави виникнення
- 3. Процедурні правовідносини у праві соціального забезпечення
- 4. Соціально-страхові правовідносини
- 5. Юридичні факти, що породжують соціально-забезпечувальні правовідносини
- 6. Об'єкти соціально-забезпечувальних правовідносин
- 7. Страховий стаж за правом соціального забезпечення
- 8. Спеціальний трудовий стаж та його значення для права соціального забезпечення
- Тема 5 суб'єкти права соціального забезпечення Час: 2 год
- 1. Загальна характеристика суб'єктів права соціального забезпечення
- 2. Громадяни як суб'єкти, що отримують соціальне забезпечення
- 3. Громадяни як спеціальні суб'єкти права соціального забезпечення
- 4. Суб'єкти, які сприяють реалізації права на соціальне забезпечення
- 5. Державні органи як суб'єкти права соціального забезпечення
- 6. Соціальні страхові фонди як суб'єкти права соціального забезпечення
- 7. Пенсійний фонд України як суб'єкт права соціального забезпечення
- Тема 6. Соціальні ризики Час: 2 год
- 1. Поняття, ознаки та види соціальних ризиків
- 2. Непрацездатність як соціальний ризик
- 3. Загальна характеристика постійної непрацездатності
- 4. Поняття, ознаки та порядок встановлення стійкої непрацездатності
- 5. Загальна характеристика груп інвалідності
- 6. Причини інвалідності
- 7. Поняття та загальний порядок розслідування нещасного випадку на виробництві
- 8. Поняття та загальний порядок розслідування професійного захворювання
- 9. Поняття, порядок підтвердження тимчасової втрати працездатності
- 10. Поняття безробіття, часткового безробіття. Порядок визнання громадянина безробітним
- 11. Втрата годувальника як соціальний ризик
- 12. Поняття, критерії та порядок підтвердження малозабезпеченості
- Тема 7. Державні соціальні стандарти та нормативи соціального забезпечення Час: 1 год
- 1. Державні соціальні стандарти та соціальні гарантії у сфері права соціального забезпечення
- 2. Прожитковий мінімум - базовий державний соціальний стандарт
- Тема 8. Організаційно-правові форми соціального забезпечення в україні Час: 3 год
- 1. Поняття та види організаційно-правових форм соціального забезпечення
- 2. Відмінність загальнообов'язкового державного соціального страхування від цивільно-правового договору страхування
- 3. Поняття загальнообов'язкового державного соціального страхування
- 4. Організація пенсійного страхування в Україні
- 5. Організація солідарної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування
- 6. Застраховані особи як суб'єкти солідарної системи пенсійного страхування
- 7. Страхувальники як суб'єкти солідарної системи пенсійного страхування
- 8. Добровільна участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування
- 9. Припинення участі в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування
- 10. Запровадження обов'язкової накопичувальної системи пенсійного страхування
- 11. Суб'єкти обов'язкової накопичувальної системи пенсійного страхування
- 12. Організація загальнообов'язкового соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням
- 13. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності
- 14. Організація загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття
- 15. Організація недержавного пенсійного страхування
- 16. Суб'єкти недержавного пенсійного страхування
- 17. Недержавні пенсійні фонди та їх види
- 18. Асигнування з бюджету як організаційно-правова форма соціального забезпечення
- Тема 9. Система страхового пенсійного забезпечення
- 1. Структура системи страхового пенсійного забезпечення в Україні
- 2. Поняття та правові ознаки страхових пенсійних виплат
- Тема 10. Призначення пенсій у солідарній пенсійній системі
- 1. Суб'єкти права на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної пенсійної системи
- 2. Загальні умови пенсійного забезпечення за солідарною пенсійною системою; Пенсійний страховий стаж
- 3. Порядок визначення заробітної плати для обчислення пенсій у солідарній пенсійній системі
- 4. Порядок призначення пенсії у солідарній пенсійній системі
- 5. Порядок виплати пенсії в солідарній пенсійній системі
- Тема 11. Види пенсій у солідарній пенсійній системі
- 1. Пенсії за віком
- 2. Пенсії по інвалідності
- 3. Пенсії у зв'язку з втратою годувальника
- Тема 12. Пенсії у накопичувальній пенсійній системі
- 1. Види довічних пенсій в накопичувальній пенсійній системі
- 2. Порядок укладення договору страхування довічної пенсії
- 3. Умови та порядок отримання одноразової виплати з коштів Накопичувального фонду
- 4. Загальні умови призначення пенсій у недержавній пенсійній системі
- 5. Пенсійний контракт
- 6. Пенсійні схеми
- 7. Довічний ануїтет (довічна пенсія в системі недержавного пенсійного забезпечення)
- 8. Пенсія на визначений термін у недержавній пенсійній системі
- 9. Пенсійна виплата, що здійснюється одноразово в недержавній пенсійній системі
- Тема 13. Правове регулювання спеціальних пенсій
- 1. Поняття та правові ознаки спеціальних пенсій, що передбачені законодавством України
- 2. Державні пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам
- 3. Пенсійне забезпечення державних службовців
- 4. Пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування
- 5. Пенсійне забезпечення народних депутатів
- 6. Пенсійне забезпечення суддів і службових осіб органів прокуратури
- 7. Пенсійне забезпечення наукових (науково-педагогічних) працівників
- 8. Правове регулювання пенсій за особливі заслуги перед Україною
- 9. Пенсії особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи
- Тема 14. Страхові допомоги
- 1. Поняття та види страхових допомог
- 2. Підстави та умови надання допомоги по безробіттю застрахованим особам
- 3. Підстави, умови та розмір надання допомоги по тимчасовій непрацездатності
- 4. Тривалість виплати допомог по тимчасовій непрацездатності
- 5. Допомога по вагітності та пологах, що надається Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності
- 6. Допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що надається потерпілому від нещасного випадку на виробництві
- 7. Допомоги Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що надаються у зв'язку із стійкою втратою працездатності
- 8. Страхові допомоги сім'ї потерпілого від нещасного випадку на виробництві
- Тема 15. Державні соціальні допомоги
- 1. Поняття державних соціальних допомог, їх ознаки та види
- 2. Допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам
- 3. Державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям
- 4. Допомоги дітям-інвалідам та інвалідам з дитинства
- 5. Державні допомоги сім'ям з дітьми
- 6. Державна соціальна допомога у зв'язку з вагітністю та пологами
- 7. Допомога при народженні дитини
- 8. Допомога при усиновленні дитини
- 9. Державна соціальна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею
- 10. Державна соціальна допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування
- 11. Державна соціальна допомога на дітей одиноким матерям
- 12. Субсидії на оплату житлово-комунальних послуг
- 13. Державні допомоги особам, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській аес
- Тема 16. Соціальні пільги
- 1. Поняття та ознаки соціальних пільг
- 2. Класифікація соціальних пільг
- 3. Звільнення або зменшення плати за житло та комунальні послуги
- 4. Право на безоплатне або пільгове придбання ліків
- Тема 17. Соціальне обслуговування
- 1. Поняття та форми соціального обслуговування
- 2. Соціальне обслуговування громадян похилого віку
- 3. Соціальне обслуговування неповнолітніх
- 4. Індивідуальна програма реабілітації інваліда
- Питання до екзамену з дисципліни «Право соціального та пенсійного забезпечення»