10.1 Центральні банки, їх походження та функції
Виникнення центральних банків історично пов'язане з централізацією емісії банкнот у найбільш надійних комерційних банках, які користувалися загальною довірою. Такі банки почали називати емісійними. Держави всіляко сприяли цьому процесу. Наприкінці XIX–початку ХХ ст. у більшості країн емісія усіх банкнот була зосереджена в одному емісійному банку, який почали називати центральним емісійним, а потім просто центральним банком. Центральний банк став центром всієї грошово-кредитної системи країни.
У країнах з розвинутою ринковою економікою центральний банк є юридично самостійним органом і підпорядковується законодавчим органам влади (парламентам, конгресам).
Центральний банк відіграє провідну роль на грошовому ринку. Він впливає на стан економіки через регулювання пропозиції грошей, а також через здатність впливати на рівень процентних ставок.
Центральний банк має особливий правовий статус, оскільки поєднує окремі риси банківської установи і державного органу управління.
У більшості країн з розвиненою ринковою економікою центральні банки є незалежними від органів державної влади у встановленні цільових орієнтирів монетарної політики й у виборі інструментів регулювання грошового обороту. Проте незалежність центрального банку не може бути абсолютною.
Голови центральних банків можуть входити, а можуть і не входити до складу уряду країни. Це робиться для того, щоб уряд не використовував грошові ресурси ЦБ для покриття бюджетного дефіциту, а також не стимулював грошову емісію, яка призведе до інфляції в країні.
Сучасні центральні банки розвинутих країн є акціонерними. Залежно від того, кому належать акції, вони можуть бути поділені на такі групи:
– банки, пакет акцій яких повністю знаходиться у власності держави (Банк Англії, Банк Франції);
– банки, пакет акцій яких поділений між державою та приватними установами (Банк Японії, Банк Італії, Банк Австрії);
– банки, пакет акцій яких знаходиться у власності установ, що входять у систему центрального банку: державних, як у Німеччині (центральні банки земель), чи приватних, як у США (комерційні банки–члени Федеральної резервної системи).
Центральні банки займають особливе місце, виконуючи роль головного координуючого та регулюючого кредитного органа країни.
Функції центрального банку визначаються його призначенням. З цього погляду центральний банк є:
-
емісійним центром готівкового обігу;
-
«банком банків»;
-
органом банківського регулювання та нагляду;
-
банкіром і фінансовим агентом уряду;
-
провідником грошово-кредитної політики в державі.
Усі функції центрального банку взаємозалежні. Кредитуючи державу і комерційні банки, він одночасно створює кредитні засоби обігу, здійснюючи випуск і погашення урядових зобов'язань, впливає на рівень позичкового відсотка. Це визначає особливе положення, яке займає центральний банк у банківській системі, і створює об'єктивні передумови для виконання ним своєї найважливішої функції – функції грошово-кредитного регулювання економіки.
Емісійна діяльність центрального банку. Центральний банк володіє монопольним правом випуску банкнот в країні. Банкноти слугують єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до прийому в оплату різноманітних платежів, погашення боргів. Банкнотний «фундамент» підтримує величезну надбудову грошей безготівкового обороту, що зберігаються у вигляді залишків на банківських рахунках, та здійснюються безготівкові розрахунки за допомогою чеків, векселів, платіжних вимог та доручень і т. і.
Регулюючи випуск банкнот (а також суму обов'язкових резервів, які комерційні банки зобов'язані формувати як частину від усіх залучених депозитів і зберігати на рахунку в центральному банку), останній здійснює контроль над динамікою і вартістю кредитів в економіці.
Центральний банк як «банк банків». Центральний банк у своїй діяльності не переслідує мети отримання прибутку. Він не конкурує з комерційними банками та іншими кредитними установами на фінансових ринках. Його головна мета – забезпечити безперебійне постачання економіки платіжними засобами (інакше кажучи – забезпечити необхідний рівень ліквідності), налагодити систему розрахунків, контролювати роботу комерційних банків.
Для досягнення цих цілей центральний банк:
-
зберігає резерви комерційних банків;
-
надає банкам короткострокові кредити на покриття сезонних розривів і інших короткострокових потреб;
-
здійснює безготівкові розрахунки у загальнонаціональному масштабі;
-
здійснює нагляд і контроль за діяльністю комерційних банків.
В даний час у більшості країн світу комерційні банки зобов'язані зберігати у центральному банку резерв – частину від своїх депозитних зобов'язань. Закон визначає верхню та нижню межі резервних вимог, в межах яких центральний банк встановлює норми, що фактично діють, відповідно до стану кредитного ринку і завдань поточної політики.
Центральні банки виконують роль „кредиторів в останній інстанції” для комерційних банків та інших кредитних установ. Вони надають короткострокові кредити для поповнення тимчасової нестачі ліквідних коштів, стягуючи з позичальників плату у розмірі облікової ставки. Як правило, ці кредити повинні бути забезпечені векселями, державними цінними паперами або власними борговими зобов'язаннями банків.
Крім того, важливим обов'язком центральних банків є контроль за діяльністю кредитних установ з метою запобігання зловживанням, забезпечити стабільну роботу й понизити ризик банкрутства. У цій своїй функції центральний банк працює у тісному контакті з іншими державними контрольними органами. У ряді країн (Австралія, Італія, Росія) наглядова й контрольна діяльність здійснюється винятково центральним банком; в інших (Німеччина, США, Швейцарія, Франція) – центральним банком разом з іншими органами (казначейством, банківською комісією та ін.); а в деяких державах (Австрія, Данія, Канада, Норвегія) – не центральним банком, а спеціальними контролюючими органами.
Центральний банк є головним банкіром і фінансовим агентом уряду. У цій своїй ролі він:
-
веде рахунки урядових установ і відомств, акумулює податки та інші надходження і здійснює платежі за дорученням казначейства;
-
проводить операції з емісії та розміщення на ринку нових випусків державних позик;
-
надає прямий касовий кредит на прохання уряду;
-
купує державні цінні папери для власного портфеля;
-
виступає радником уряду та інших державних органів щодо фінансових і загальноекономічних питань.
Центральний банк зберігає золотовалютні резерви країни. В умовах існування золотого стандарту металевий запас емісійного банку був гарантійним фондом забезпечення грошей. Наявність обов'язкового золотого покриття у певному відсотку до суми випущених банкнотів дозволяла жорстко контролювати випуск готівки.
Після відміни більшістю країн золотого стандарту у 30-х рр. XX ст. металевий запас перестав грати роль обмежувача емісії, а почав використовуватися як гарантійно-страховий фонд міжнародних платежів. Окрім благородних металів центральні банки зберігають крупні запаси в іноземних валютах для підтримки зовнішнього курсу своєї валюти за допомогою інтервенцій на валютному ринку.
Грошово-кредитна політика. Головним завданням грошово-кредитної політики центрального банку є збереження стабільної купівельної сили грошової одиниці та забезпечення еластичної системи грошових платежів і розрахунків. У той же час політика центрального банку слугує одній з важливих складових частин загальноекономічного регулювання держави, спрямованої на збереження високої ринкової кон'юнктури, недопущення кризових спадів виробництва і безробіття.
Для грошово-кредитної політики характерні непрямі методи впливу на процес відтворення. Центральний банк адміністративно визначає тільки загальний розмір готівкової емісії грошей, а на розмір кредитної емісії, так само як і кредитних операцій банків, він впливає за допомогою методів економічного регулювання. Безпосередньо він може впливати лише на розмір резервів, які банки зобов'язані зберігати на рахунку в центральному банку. Регулюючи резервну позицію банків, центральний банк кінець кінцем впливає на стан ринків позикового капіталу і кредитних операцій.
Є такі головні методи грошово-кредитної політики центрального банку:
-
зміна процентних ставок, за якими центральний банк надає кредити комерційним банкам (офіційної облікової ставки (ставки рефінансування), ломбардної ставки);
-
зміна норм обов'язкових резервів банків;
-
операції на відкритому ринку, тобто операції з купівлі-продажу державних облігацій, векселів та інших цінних паперів;
-
політика валютного курсу, або курсова політика.
Зміна облікового відсотка впливає на здатність комерційних банків поповнювати резерви за рахунок короткострокових кредитів центрального банку. Великий вплив на стан банківської системи надає зміна норм обов'язкових резервів. Між розміром резервів і кредитними операціями банків є певний взаємозв'язок: зростання кредитів (і зобов'язань по депозитах) спричиняє необхідність збільшення резервів, скорочення ж кредитів (депозитів) вивільняє резерви. Якщо в процесі швидкої кредитної експансії та зростання депозитів у банків виявляється нестача коштів на резервному рахунку, вони вимушені загальмувати видачу нових кредитів, продати цінні папери і т. і. Тим самим відновлюється необхідне співвідношення між резервами і розміром кредитних операцій. Це може привести до уповільнення або навіть до повного припинення кредитної експансії. Якщо, навпаки, велике число кредитних установ має надлишок коштів на резервному рахунку (у порівнянні з тією сумою, яка диктується нормами обов'язкових резервів, що діють), вони можуть розширити кредити і безперешкодно створювати нові депозити. У результаті приплив банківського капіталу на ринок збільшиться. Проте самим оперативним і дієвим методом є операції на відкритому ринку. З метою загальмувати емісію грошей і обмежити кредитну експансію банків, центральний банк продає на ринку цінні папери, списуючи відповідні суми з резервних рахунків банків, що купили ці папери. Навпаки, намагаючись стимулювати випуск грошей й надання кредитів, центральні банки здійснюють зворотну операцію – купують цінні папери й зараховують вартість цих паперів на резервні рахунки банків.
На додаток до «загальних» методів грошово-кредитного контролю застосовуються й так звані селективні методи регулювання:
– встановлення верхньої межі процентних ставок, що сплачуються банками по термінових внесках,
– зміна маржі (допустимої межі кредитів) по операціях з біржовими цінними паперами і т. і.
У ряді країн застосовуються кількісні обмеження кредитів. У Франції та Німеччині, де традиційно висока питома вага переоблікових операцій, центральний банк встановлює квоти на переоблік векселів. У разі перевищення встановленої квоти банк сплачує підвищений відсоток за кредит в центральному банку.
У окремі періоди у ряді країн (Великобританія, США, Бельгія, Франція) вводилося регулювання деяких видів кредиту, наприклад споживчих позик для покупки товарів в розстрочку – у формі встановлення мінімального внеску готівкою і обмеження розстрочки платежу.
Глобалізація грошових ринків призвела до тісного співробітництва центральних банків на міждержавному рівні, до їх співпраці з міжнародними валютно-кредитними і фінансовими організаціями, а також до створення наднаціональних центральних банків.
Центральний банк є органом валютного контролю, провідником державної валютної політики. Він визначає режим обмінного курсу національної валюти і здійснює його регулювання, проводить операції щодо управління офіційними золотовалютними резервами, регулює міжнародні розрахунки, платіжний баланс, контролює рух валютних цінностей як усередині країни, так і за кордоном, бере участь у розробці прогнозу й організовує складання платіжного балансу. Центральний банк бере участь у підготовці міжнародних угод з відповідних питань, займається співробітництвом з центральними банками інших країн, а також з міжнародними і регіональними валютно-кредитними організаціями, представляє країну в цих організаціях.
Центральний банк здійснює свої функції через банківські операції – пасивні й активні. Пасивними називаються операції, за допомогою яких утворюються банківські ресурси, активними – операції з їхнього розміщення.
На відміну від комерційних банків, центральний банк не має справи безпосередньо з підприємцями і населенням. Його головною клієнтурою є комерційні банки. Останні виступають ніби посередниками між економікою і центральним банком. Центральний банк зберігає вільну готівку комерційних банків, тобто їхні касові резерви. Він встановлює мінімальне відношення обов'язкових резервів до їх зобов'язань за депозитами (норму обов'язкових резервів).
- Тема 8 кредит у ринковій економіці
- 8.1 Необхідність, сутність та функції кредиту
- 8.2. Форми та види кредиту. Принципи кредитування
- Класифікація форм та видів кредиту
- 8.3 Позичковий процент, його сутність і роль
- 8.4 Кредитна система та її структура
- Контрольні запитання
- Тема 9 фінансові посередники грошового ринку
- 9.1 Сутність, призначення та види фінансового посередництва
- Фінансові посередники
- Заощадження населення
- 9.2 Банки як провідні суб'єкти фінансового посередництва. Банківська система
- 1 За формою власності банки бувають:
- Банківські установи
- 9.3 Небанківські фінансово-кредитні інститути, їх класифікація та характеристика
- I. Договірні фінансові посередники
- II. Інвестиційні фінансові посередники
- Контрольні запитання
- Тема 10 центральні банки
- 10.1 Центральні банки, їх походження та функції
- 10.2 Центральний банк України: статус та організаційна структура
- 10.3 Функції та завдання нбу
- 10.4 Пасивні та активні операції нбу
- 1 Пасивні операції нбу
- 2 Активні операції нбу
- Контрольні запитання
- Тема 11 комерційні банки
- 11.1 Комерційні банки: поняття, класифікація та функції
- Спрощений баланс комерційного банка
- 11.2 Пасивні операції комерційних банків
- 11.3 Активні операції комерційних банків
- 11.4 Кредитні операції. Організація та порядок кредитування
- Класифікація банківських кредитів за різними критеріями
- 11.5 Інвестиційна діяльність комерційних банків
- 11.6 Фінансові послуги комерційних банків
- 11.7 Доходи, прибуток комерційного банку. Баланс банку
- Контрольні запитання
- Тема 12 міжнародні валютно-кредитні установи та форми їх співробітництва з україною
- 12.1 Міжнародний валютний фонд і його діяльність в Україні
- 12.2 Світовий банк: основи організації, структура та призначення
- 12.3 Регіональні міжнародні кредитно-фінансові інституції
- 12.4 Європейський банк реконструкції та розвитку
- 12.5 Банк міжнародних розрахунків
- Контрольні запитання