1.3. Поняття механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків
Управління фінансовою стійкістю комерційних банків передбачає об’єктивне визначення її поточного й бажаного стану, скоординоване управління фінансовими ресурсами банківської установи, вибір таких управлінських рішень, котрі сприяли б забезпеченню фінансової стійкості. Зокрема, це може бути впорядковано та відображено у сформованому цілісному механізмі. Саме таким механізмом є, на нашу думку, механізм управління фінансовою стійкістю комерційних банків як форма її практичного забезпечення.
Зауважимо, що під час вивчення основних праць, присвячених питанням фінансової стійкості банків, ми не натрапляли на поняття “механізм управління фінансовою стійкістю” комерційних банків, тому виникає необхідність теоретично обґрунтувати це поняття, визначити його складові елементи, принципи та основні засади функціонування.
Необхідність і мета наявності механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків зумовлена проблемою практичного забезпечення фінансової стійкості банків як на макро-, так і на мікроекономічному рівні для їх належного функціонування та стабільного розвитку, з одного боку, а також, щоби створити базові передумови до виконання банками своїх функцій, реалізації ролі в економіці з іншої, що позначається на надійності банківської системи в цілому, на економічному розвитку країни та швидкості ринкових перетворень у процесі суспільного відтворення. Мета і необхідність його існування – необхідна і важлива умова до розкриття сутності даного механізму. Суть механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків значною мірою обумовлена змістом поняття “фінансова стійкість”.
Поняття “механізм” традиційно розуміють як “спосіб функціонування певної системи, тобто реалізації функцій її окремих елементів” [72, с. 17].
Таким чином, механізм управління фінансовою стійкістю комерційних банків може бути визначено, на нашу думку, як сукупність методів та інструментів управління, що суб’єкти управління застосовують і спрямовують на забезпечення фінансової стійкості комерційних банків. Механізм управління фінансовою стійкістю є цілісною системою взаємопов’язаних елементів, що відображають відповідні заходи банківського менеджменту з управління фінансовою стійкістю комерційних банків.
Визначимо методичні основи сутності механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків:
Механізм управління фінансовою стійкістю охоплює, крім об’єкта управління, управлінські суб’єкти (зовнішні та внутрішні). Зокрема, зовнішні на макроекономічному рівні, що представлені законодавчими, фінансово-контрольними і державними органами регулювання, центральне місце серед яких належить Національному банку України. Також – внутрішні суб’єкти на мікроекономічному рівні, що представлені керівництвом комерційного банку та органами управління фінансовими ресурсами та ризиками.
Окрім використання методів, що застосовують суб’єкти управління фінансовою стійкістю комерційних банків, у даному механізмі значне місце належить інструментам управління. До даних інструментів слід віднести економічні й адміністративні, що застосовують органи банківського нагляду, регулювання та контролю для забезпечення фінансової стійкості банків. Важливе місце належить впливу грошово-кредитної політики центрального банку, встановлення економічних нормативів діяльності банків, вимог щодо створення страхових та резервних фондів, ліцензування банківської діяльності, аудиту, підвищення прозорості фінансової звітності банків, окрім цього, вживання відповідних заходів щодо реорганізації та реструктуризації проблемних банків.
Важливу роль у процесі управління фінансовою стійкістю відіграють організаційна структура банку, а також рівень зв’язків як між елементами структури, так і з клієнтами, акціонерами банку. Зокрема, від того наскільки забезпечена єдність інтересів, взаємоузгодженість та цілеспрямованість дій управлінців, залежатиме ефективність процесу управління фінансовою стійкістю. Тобто, робота даного механізму значною мірою зумовлена рівнем організаційної стійкості банку.
Механізм управління фінансовою стійкістю не є статичним утворенням, а постійно перебуває у динамічному розвитку. Необхідно враховувати конкретні економічні умови, в яких функціонує банк і відповідно до змін в економічному середовищі вносити корективи до механізму управління фінансовою стійкістю, здійснювати адаптаційні заходи.
Результативність функціонування даного механізму залежить також від ступеня впорядкованості його елементів, їх взаємодії та спрямованості щодо досягнення основної мети.
Важливою умовою ефективного функціонування механізму управління фінансовою стійкістю банків є дотримання останніми комплексу принципів, до яких слід віднести, на нашу думку, наступні:
принцип єдності дій і засобів досягнення мети суб’єктами управління даного механізму;
принцип комплексності процесу управління фінансовою стійкістю, який охоплює перераховані етапи;
принцип єдності тактики і стратегії у процесі управління фінансовою стійкістю для забезпечення його безперервності;
принцип взаємозв’язку і взаємообумовленості елементів механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків, який полягає у тому, що функціонування окремого елементу зумовлює особливості дії іншого, а взаємний вплив та цілеспрямованість усієї сукупності елементів забезпечує результативність процесу управління фінансовою стійкістю;
принцип гнучкості механізму та процесу управління фінансовою стійкістю банку, що дає змогу адаптуватися до можливих змін на фінансовому ринку.
При визначенні структури даного механізму зауважимо, що між поняттями “склад” та “структура” будь-якої системи є певна відмінність. Зокрема, склад – це елементи, блоки, тобто те, з чого складається механізм. Структура – це взаємозв’язки між ними, рівень взаємодії, що забезпечує механізм як цілісну модель, котра має змогу зберігати свої властивості, безперервність процесу функціонування, незважаючи на зовнішні та внутрішні зміни.
Для чіткого розподілу функціональних обов’язків суб’єктів управління та методів регулювання фінансовою стійкістю необхідно виділити у механізмі управління фінансовою стійкістю комерційних банків відповідні блоки та елементи. Кожний блок даного механізму складається з певних елементів, які, в свою чергу, йому підпорядковані та визначають зміст того чи іншого блоку (рис. 1.3).
На нашу думку, складовими блоками механізму є наступні:
Суб’єкти механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків;
Об’єкт механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків;
Процес управління фінансовою стійкістю комерційних банків, що охоплює наступні елементи:
методи управління (планування, аналіз, оцінка, регулювання та контроль);
інструменти управління.
Перший блок даного механізму охоплює суб’єктів управління, якими є відповідальні особи чи групи осіб, органи банківського регулювання, котрі уповноважені приймати управлінські рішення та вживати відповідні заходи, щодо здійснення регулювання, контролю за всіма стадіями процесу управління фінансовою стійкістю банків. Суб’єкти управління мають відповідати за ефективність та безперервність функціонування механізму управління фінансовою стійкістю банків. Від компетентності управлінців, якості менеджменту залежатиме рівень фінансової стійкості кожного банку.
Вырезано.
Для заказа доставки полной версии работы
воспользуйтесь поиском на сайте www.mydisser.com.
Заслуговує на увагу розроблена на базі методики В. Кромонова методика рейтинґової оцінки О. Ширинської, що містить певні конструктивні зміни щодо першої, тому є фактично її вдосконаленням. Так званим “рейтинґом Ширинської” передбачено використання у системі рейтинґових показників також коефіцієнтів рентабельності (RОА, RОЕ). А для відсікання суб’єктів оцінки його авторка, крім інших показників, запропонувала застосовувати частку протермінованих позик у кредитному портфелі банку, що є суттєвим нововведенням [119, с. 58]. Зауважимо, що саме відсутність показників прибутковості та якості кредитного портфеля є найбільшим недоліком методики В. Кромонова.
Порівняно ефективною та точною методикою рейтинґової оцінки банків є математичний метод кількісної оцінки рейтинґів, що запропонував І. Готовчиков [121]. Розроблення математичної моделі оцінки рейтинґів комерційних банків передбачає застосування коефіцієнтів, що характеризують фінансовий стан банку. Зокрема, автор запропонував застосування п’ятнадцяти коефіцієнтів, що характеризують достатність капіталу, ліквідність, рентабельність, якість активів і пасивів банку. Визначення “фінансової ваги” коефіцієнтів передбачає розрахунок опорного значення рейтинґу банку. Зокрема, значення коефіцієнтів додають для отримання опорного (базового, вихідного, нульового) значення рейтинґу відповідного банку. “Фінансову вагу” коефіцієнтів рейтинґового рівняння необхідно визначати за ступенем впливу цих показників на кінцеву суму даного рівняння. Для отримання оцінки впливу необхідно кожному з показників рівняння давати відповідне відхилення (20%), фіксувати решту показників та вимірювати вихідний результат моделі, тобто відхилення результату від її опорного значення. Отримані значення “фінансових ваг” характеризують значимість абсолютних банківських показників та коефіцієнтів у запропонованій моделі визначення рейтинґу.
Рівняння для розрахунку рейтинґового значення комерційного банку є наступним:
W = P1*K1 + P2*К2 + … + Р15*К15 (2.1)
де Р1, Р2, … Р15 – “фінансова вага” відповідного коефіцієнта.
Дана модель дає змогу кориґувати перелік відповідних коефіцієнтів. Зокрема, для ілюстрації даного методу та оцінки фінансової стійкості банків шляхом рейтинґування скористаємося даним методом. Вихідні дані для оцінки фінансової стійкості 12-ти вітчизняних банків за станом на 01. 01. 2007 р. отримано з офіційної звітності [122, 123, 124, 125]. Розрахунок коефіцієнтів, що характеризують фінансовий стан даних комерційних банків, розрахунок “фінансових ваг”, а також
підсумковий рейтинґ банків наведено в додатку К.
Отримані результати свідчать про те, що банки першої групи не обов’язково (“найбільші” банки) отримують найвищі рейтинґи. Зокрема, банки другої групи (“великі” банки) одержали згідно з даною методикою вищі рейтинґові значення порівняно з банками першої та третьої груп (“середні” банки), що свідчить про вищий рівень їх фінансової стійкості. Варто зауважити, що присвоєні комерційним банкам рейтинґові значення підтверджують результати, отримані попередньо розглянутим коефіцієнтним методом.
Системи комплексної оцінки банківського ризику. Оцінка стійкості поточного фінансового стану можлива також на основі комплексної оцінки банківського ризику, що передбачає аналіз бізнес-підрозділів банку (знизу), і потім дають загальну оцінку фінансової стійкості. Такий аналіз є порівняно капіталомістким, саме тому його здійснюють нерегулярно, у тих випадках, коли фінансову стійкість банку вже оцінено дешевшими методами, але коли все ж необхідно дати точнішу оцінку.
Даний підхід базований на визначенні всередині банківських груп і банків важливих функціональних одиниць, присвоєнні вагових коефіцієнтів кожній із них, а також на наступній оцінці кожної одиниці за видами ризиків і категоріями контролю за ризиками. Оцінки кожної одиниці аґреґують в оцінку груп вищого рівня, а потім оцінюють ситуацію в банку чи банківській групі в цілому.
Зокрема, дані системи застосовують органи банківського нагляду Великобританії та Нідерландів. Зокрема, в Нідерландах з 1999 р. використовують систему RAST (Risk Analysis Support Tool) [126], що передбачає: 1) загальний опис та фінансовий аналіз банку на основі отриманої звітності та результатів останніх досліджень на місцях; 2) розподіл банку на управлінські підрозділи та види діяльності; 3) оцінку ризиків та управління окремими підрозділами, де розглядають три категорії управління (внутрішній контроль, організація та менеджмент), дев’ять категорій ризику (кредитний, процентний, валютний, ціновий, операційний, стратегічний, ліквідності, репутації, цілісності, правового статусу та IT – ризик); 4) показників окремих підрозділів аґреґують за допомогою вагових коефіцієнтів, а для визначення інтеґрального показника застосовують матрицю ваг. Варто зауважити, що дана система більше підходить для оцінки фінансового стану багатофілійних банків чи банківських холдингів.
Банк Англії з 1997 р. оцінює банки за допомогою системи RATE [127], що поєднує взаємопов’язані фази процесу нагляду – оцінку ризику (Risk Assessment), інструменти нагляду – (Tools), оцінку ефективності застосування інструментів нагляду – (Evaluation). Проходження всіх фаз є обов’язковим протягом “наглядового періоду”, частота проведення якого залежить від ризиків та можливостей управління ними з боку банку (від 6 міс. – до 3 р.) (додаток Л). Варто зазначити, що даний підхід комплексної оцінки банківських ризиків забезпечує більше опосередковану оцінку компонентів фінансової стійкості через оцінку певних видів ризику і, відповідно, не дає змогу достатньо глибоко оцінити якість та достатність власного капіталу, прибутковості, ліквідності, ресурсної бази.
Статистичні моделі (системи “попереднього реагування”). Крім оцінки стійкості поточного фінансового стану банку, є необхідність й оцінки фінансової стійкості банку на перспективу, оскільки це дає банкові змогу завчасно вжити заходів для уникнення втрат. Зауважимо, що прогнозна оцінка фінансової стійкості банку потребує застосування складних економіко-математичних моделей із використанням сучасних статистичних інструментів. Такі економіко-математичні моделі еволюціонували від простих моделей (розроблених у США на поч. 1990–х рр.) до складних багатофакторних методик, котрі не лише оцінюють ступінь фінансової стійкості банку, а й визначають, скільки часу залишилося до очікуваної кризи. Дані моделі є “наймолодшими” інструментом оцінки фінансової стійкості банків і впроваджені у практику зарубіжних країн протягом останніх 5–7 років. У деяких країнах їх лише розробляють.
Особливостями даних систем, є те, що вони передбачають: 1) формування прогнозної оцінки діяльності банків протягом визначеного інтервалу часу, визначають потенційні проблеми та ризики, що можуть вплинути на фінансову стійкість банку в майбутньому; 2) використовують тільки кількісні дані та комплексні статистичні модулі, програми і підходи (дискримінантний, кореляційний аналіз) для підготовки висновків щодо перспектив розвитку банку. Якісні фактори не враховують при побудові даних моделей.
Статистичні моделі раннього попередження банкрутства, котрі набули значного розвитку в США та Франції, можна поділити на такі групи:
розрахунок рейтинґів та рейтинґових понижень (системи SEER, SCOR (США)) [128];
прогнозування банкрутств і “виживання” (SEER rank, Bank Calculator (OCC) – США);
очікуваних збитків (SAABA (Франція));
інші моделі.
Моделі розрахунку рейтинґів та рейтинґових понижень. До першої групи належить система SCOR (Statistical CAMELS Off-site Rating), яка дає змогу оцінити ймовірність погіршення фінансового стану банку в найближчі 4–6 місяців. Також система SEER (System for Estimating Examination Ratings), яку з 1993 р. використовує ФРС США, її попередня назва – FIMS [107] (Financial Institutions Monitoring System). Система SEER базована не лише на інформації, що отримана зі фінансової звітності, а й з різних рейтинґів, на відміну від SCOR. Відомо дві методики SEER (FIMS), що базовані на різних економікометричних моделях: 1) очікуваний рейтинґ SEER – для оцінки поточного фінансового стану банку на основі щоквартальної звітності з використанням результатів останньої інспекторської перевірки; 2) категорія ризику SEER, що дає довготермінову оцінку прогнозного фінансового стану банку на основі щоквартально поновлювальної інформації і з паралельним переглядом набору показників та їх вагових значень.
Предметом оцінки у статистичних моделях SEER та SCOR (розрахунок рейтинґів і рейтинґових понижень) є такі компоненти: якість активів, доходи, ліквідність, капітал. Порівнюючи статистичні моделі SEER та SCOR, відзначимо, що для них спільні наступні показники: кредити, протерміновані на 30–89 днів, на 90 днів і більше; кредити, на які в даний час не нараховують відсотки, нерухомість, права на котру перейшли до банку. Згадані моделі є порівняно гнучкими, оскільки коефіцієнти, що відображають змінні, переглядають щокварталу, вказуючи тим на зміни умов функціонування банківського сектору. Позитивним аспектом у даній методиці є також те, що вона об’єктивніше оцінює фінансову стійкість банку, оскільки змінні та їх вагові значення при розрахунку рейтинґу визначають на основі статистичних методів.
Дана методика, враховуючи її позитивні якості, є важливою для організації моніторингу фінансової стійкості комерційних банків, проте в умовах економічної та політичної нестабільності у країні дану методику варто доповнити макроекономічним індикаторами. Слід зауважити, що методика поточного рейтинґу SEER дає змогу відстежувати зміни в пониженні рейтинґу банку, проте не може передбачити його банкрутство. Саме для цього застосовують моделі прогнозування банкрутства чи “виживання” банку.
До даних моделей належить друга зі згаданих моделей SEER, яка охоплює 9 базових показників, котрі розраховують щодо активів банку. Дана методика передбачає аналіз показників за 10 останніх кварталів з метою визначення сукупності факторів для ризикованості, що дасть змогу найкращим чином спрогнозувати майбутнє банку. Базовим критерієм оцінки служить імовірність неплатоспроможності банку в найближчих 2 роки. Вибір терміну пов’язаний із дослідженнями Е. Альтамана, який ще в 1960-х рр. довів, що різке погіршення фінансового стану фірми настає саме за 2–3 роки до її банкрутства. При збільшенні терміну прогнозування його точність різко зменшується. Підсумковий список охоплює 9 змінних, що статистично вагомі в усі періоди (додаток М).
Категорія ризику SEER порівняно з поточним рейтинґом SEER має тільки дві оцінки: 0 (провал) та 1 (виживання). Для статистичного опрацювання змінних застосовують складні методи реґресійного аналізу. В основі моделі – проблема розвитку ймовірності банкрутства банку протягом 2-х наступних років. Значною перевагою даної методики поряд із гнучкістю і можливістю постійного вдосконалення є менша затратність та економія часу, оскільки прогнозні оцінки можна зробити на основі поточної інформації.
Служба валютного контролю США застосовує ще таку модель прогнозування фінансового стану банку, яка відома під назвою “модель Банківського калькулятора”, чи рейтинґова модель OCC (Office of the Comptroller of the Currency). Дана модель, окрім того, що містить інформацію про діяльність банку, передбачає використання макроекономічної інформації (додаток Н).
Значний інтерес викликають методи прогнозування банкрутств банків у Франції, зокрема французький вчений С. Готран [129] описав методику скорингу французьких банків, що дає змогу оцінити не лише поточну діяльність та рейтинґ банку, а й ризик його можливого банкрутства. Методика передбачає поділ банків на 10 груп. Шкала бальних оцінок містить наступні оцінки: коефіцієнти платоспроможності, загальні дані про діяльність банку (сума балансу, чистий прибуток, власний капітал, головні акціонери), еволюцію коефіцієнтів і загальних даних, загальне становище банку, непрохідний бал, підсумкову оцінку. Оцінюють показники за балами від 0 до 5. Якщо бал дорівнює 0, то його вважають “непрохідним”, і необхідно вжити заходів для запобігання банкрутства. “Непрохідними” вважають бали за такими показниками, як європейський коефіцієнт платоспроможності, коефіцієнт Кука, рівень рентабельності.
Яскравим прикладом оцінки перспективної фінансової стійкості банку є модель визначення рейтинґу російського науковця Г. Фетисова [130, с. 140–141], призначена для дистанційного нагляду. Вона базована на ймовірнісному підході з використанням статистичних методів прогнозування фінансового стану банку в майбутньому. Г. Фетисов використав метод кореляції і вибрав із групи показників по одному, а саме: 1) коефіцієнт К1 – характеризує стан поточної ліквідності; 2) коефіцієнт достатності капіталу К2 – показує масштаб операцій, що здійснює банк; 3) коефіцієнт структури пасивів К3 – характеризує залежність ресурсної бази від короткотермінового ринку міжбанківських кредитів; 4) коефіцієнт якості активів К4 – показує розмір ризиків, що прийняв банк; 5) коефіцієнт прибутковості К5 – характеризує ефективність операцій; 6) крос-коефіцієнт К6 – показує, наскільки банк надає перевагу рентабельності операцій, ризикуючи ліквідністю. Підсумковий рейтинґ має вигляд суми показників К1–К6 з урахуванням вагових коефіцієнтів V1–V6:
R=V1*K1+V2*K2+V3*K3+V4*K4+V5*K5+V6*K6 (2.2)
Значення V1–V6 визначають на основі спеціальної методики, базованої на теорії функцій чутливості та використанні математичного моделювання поведінки банку. Оцінюючи рівень фінансової стійкості банку, можна визначити його рейтинґ, а за допомогою реґресійного аналізу динаміки даного рейтинґу за певний період спрогнозувати стійкість фінансового стану в майбутньому.
Перевагами даної методики є наступні: 1) можливість прогнозування фінансової стійкості банків; 2) орієнтація на рівновагу при розрахунку показників стійкості; 3) використання економіко-математичних методів при встановленні “вагових” значень. Недолік – використання лише одного показника при оцінці кожної з компонент фінансової стійкості банку.
Російські економісти О. Кармінський та А. Петров також розробили методику рейтинґу динамічної фінансової стабільності банків, яка ґрунтована на застосуванні мережевої моделі аналізу грошових потоків банку [131, с. 74–78], на розрахунку семи зовнішніх і тринадцяти внутрішніх показників.
Моделі очікуваних збитків. Різновидом моделей прогнозування є моделі очікуваних збитків. Моделі такого типу розвивалися здебільшого у Франції. Такі моделі забезпечують можливість оцінити майбутні втрати, а з використанням додаткових даних можна також зробити висновки щодо прогнозу стійкості банку. Система підтримки банківського аналізу (SAABA) Французької банківської комісії складається з трьох діагностичних модулів [132]:
1) Модуль кількісного аналізу на основі банківської звітності та інших даних, що зберігаються у базах даних комісії, який дає змогу дослідити кредитний портфель банку та обчислює ймовірність неповернення різних типів кредитів. За допомогою даного модуля оцінюють очікувані втрати протягом найближчих трьох років. Якщо при таких втратах банк дотримується нормативів достатності капіталу, то його вважають стійким.
2) Модуль, що досліджує якість власників акцій банку, зокрема їх готовність підтримувати банк.
3) Модуль, що діагностує якість управління банком, внутрішній контроль та ліквідність на основі рейтинґів, результатів досліджень на місцях і даних про ринки.
На основі інформації, отриманої за трьома модулями, система здійснює синтетичний діагноз банку і оцінює його стійкість за п’ятибальною шкалою.
До інших моделей належать моделі змішаного типу, що поєднують експертні оцінки з економіко-математичними методами, або ж такі, котрі розробляють для виконання специфічних завдань.
Отже, варто зазначити, що статистичні моделі ефективні, проте є ряд труднощів у їх застосуванні: 1) необхідність уведення в модель тільки значимих показників, визначення залежності між “причинними” і “наслідковими” показниками; 2) необхідність періодичного тестування цих взаємопов’язаних показників. Розвиток статистичних моделей порівняно швидкий, і в перспективі їх доповнюватимуть ринковими й макроекономічними індикаторами, що дасть змогу чіткіше оцінити зовнішні фактори впливу на фінансову стійкість комерційних банків.
Перспективними є методи розпізнавання образів та кластерного аналізу. За даного підходу аналізують поточну економічну ситуацію та показники монетарної і банківської статистики: SWOT-аналіз, зокрема аналіз ринку банківських послуг, частка ринку, що належить банку, його становище серед банків-конкурентів; аналіз активів, пасивів, ліквідності, рентабельності; структурний аналіз активів і пасивів; аналіз фінансового ризику.
Макропруденційний аналіз. Основою оцінки фінансової стійкості банків, як уже було зазначено, має бути комплексний аналіз внутрішніх та зовнішніх факторів впливу на банківську систему, що передбачав би динаміку розвитку процесів. Окрім нагляду за банками, важливе місце займає моніторинг ризиків, виявлення неґативних тенденцій, що шкодять банкам, а також пошук шляхів запобігання їм та здійснення цього. Такий напрямок отримав назву макропруденційного аналізу [133, с. 21]. Поряд зі згаданим аналізом при оцінці фінансової стійкості комерційного банку чи групи банків неабияке значення має мікропруденційний аналіз. Ці види аналізу доповнюють один одного і мають одну мету – забезпечення фінансової стійкості й захист інтересів вкладників та кредиторів банку.
З метою оцінки банківського сектору в межах взаємодії з міжнародними
фінансовими інститутами здійснюють розрахунок і аналіз ключових показників для розрахунку індикаторів фінансової стабільності (ІФС), що розробив МВФ. Дані показники є індикаторами поточного фінансового стану і стабільності фінансових інститутів країни, а також їх контраґентів (компаній, підприємств, населення). Показники поєднують аґреґовані дані щодо банків, а також індикатори, котрі характеризують ринки, на яких працюють банки. ІФС – важливий інструмент економічної статистики, відображають її різні напрямки. По-перше, тут є поняття, запозичені з концепцій пруденційної та комерційної оцінки, розробленої для спостереження за окремими компаніями. По-друге, концепції запозичені з макроекономічної оцінки, що призначена для спостереження за економічною діяльністю в країні загалом.
ІФС побудовані на основі методології системи національних рахунків, що забезпечує можливість їх міжнародного порівняння, і вміщують 15 основних та 20 рекомендованих показників (додаток П). “Рекомендації по визначенню показників для розрахунку індикаторів фінансової стабільності” пропаґують досвід розрахунку й аналізу індикаторів стану та стабільності фінансових систем більш як 100 країн – членів МВФ. ІФС характеризують зміни середньотермінового та довготермінового характеру, проте вони свідчать не про можливе нарощування кризових явищ, а лише відображають їх постфактум.
- Розділ 1 фінансова стійкість комерційних банків як необхідна умова їх стабільного розвитку в умовах ринкової економіки
- 1.1. Економічна роль і зміст діяльності комерційного банку в умовах ринкової трансформації
- 1.3. Поняття механізму управління фінансовою стійкістю комерційних банків
- Вырезано.
- Для заказа доставки полной версии работы
- 2.3. Монетарна політика центрального банку та її вплив на фінансову стійкість банківської системи країни
- 3.2. Система управління банківськими ризиками та їх вплив на фінансову стійкість комерційних банків
- Вырезано.
- Для заказа доставки полной версии работы
- Висновки
- Додаток а
- Список використаних джерел