1.3. Оцінка ліквідності комерційного банку
Аналіз ліквідності банку доцільно проводити одночасно з аналізом прибутковості банку. Досвід роботи банків показує, що банки одержують більше прибутку, коли функціонують на межі мінімально допустимих значень нормативів ліквідності, тобто максимально використовують надані їм можливості із залучення коштів.
Це потребує відповідного оперативно-інформаційного забезпечення. Банк повинен володіти оперативною інформацією про наявні у нього ліквідні кошти, очікувані надходження і майбутні платежі. Таку інформацію доцільно подавати у виді графіків надходжень і платежів, що випливають із прийнятих зобов'язань, на відповідний період (декаду, місяць і т.д.). Науковці, серед методів, які використовуються при оцінці ліквідності, виділяють методи внутрішньої та зовнішньої оцінки ліквідності.
До методів внутрішньої оцінки ліквідності належать: коефіцієнтний аналіз ліквідності балансу та аналіз грошових потоків (як різновид – оцінка величини чистого вибуття зобов’язань банку).
До методів зовнішньої оцінки ліквідності належать: оцінка зміни характеристики платоспроможності банку та оцінка величини чистого вибуття зобов’язань банку.
Оцінка ліквідності банку на основі коефіцієнтів є найбільш доступною і поширеною. Суть цього методу полягає в розрахунку низки коефіцієнтів, що характеризують ліквідність балансу, стабільність зобов’язань банку і потреби банку в додаткових ліквідних коштах.
Різні коефіцієнти переважно розраховуються як співвідношення між обсягами активів і відповідних зобов'язань. Розрахунок коефіцієнтів ліквідності у вигляді економічних нормативів входить до складу обов'язкової звітності банків і використовується регуляторами для контролю за рівнем ліквідності кредитних організацій.
Вивчення розрахунку коефіцієнтів ліквідності показало, що часто одні й ті ж показники зустрічаються під різними назвами, їх нормативні значення різняться, а розрахункові формули однакових за змістом показників можуть формуватися за різними методиками.
Найчастіше серед коефіцієнтів ліквідності можна зустріти такі:
коефіцієнт загальної ліквідності;
коефіцієнт швидкої ліквідності;
коефіцієнт абсолютної ліквідності.
Чумаченко М.Г. та Лахтіонова Л.А. загальний коефіцієнт ліквідності ще називають коефіцієнтом поточної ліквідності, а Є.В. Мних − коефіцієнтом загальної платоспроможності. Коефіцієнт покриття показує, якою мірою поточні зобов’язання забезпечуються поточними активами, тобто скільки грошових одиниць поточних активів припадає на одну грошову одиницю поточних зобов’язань. Зниження цього показника означає зростаючий ризик неплатоспроможності.
Коефіцієнт швидкої ліквідності за смисловим значенням аналогічний коефіцієнту покриття, тільки його обчислюють для вужчого кола поточних активів, коли з розрахунку виключено найменш ліквідну їх частину.
За Л.А. Лахтіоновою коефіцієнт швидкої ліквідності ще називають коефіцієнтом проміжної (суворої) ліквідності. Є.В. Мних цей показник називає коефіцієнтом проміжної платоспроможності. Він обчислюється як відношення суми грошових коштів, короткотермінових фінансових вкладень і дебіторської заборгованості до поточної кредиторської заборгованості. Відповідно до Методичних рекомендацій, коефіцієнт швидкої ліквідності обчислюється як відношення оборотних активів за мінусом запасів і витрат майбутніх періодів до поточних зобов’язань.
У різних авторів різняться допустимі значення цього коефіцієнта, що ускладнює проведення аналізу та призводить до отримання суперечливих висновків. У вищезгаданих Методичних рекомендаціях граничне значення коефіцієнта – 0,6–0,8. У Л.А. Лахтіонової теоретичне найнижче значенням коефіцієнта швидкої ліквідності − 1, найвище – 2. За Є.В. Мнихом допустиме значення цього показника на рівні 0,7–0,8.
Коефіцієнт абсолютної ліквідності характеризує негайну (термінову) здатність погасити свою заборгованість. Є.В. Мних називає цей показник коефіцієнтом абсолютної платоспроможності й пропонує розраховувати його як відношення суми грошових коштів в національній та іноземній валютах до короткотермінових зобов’язань. За Л.А. Лахтіоновою коефіцієнт абсолютної ліквідності розраховується як відношення найбільш ліквідних активів (грошових коштів та їх еквівалентів, а також поточних фінансових вкладень) до поточної заборгованості.
Цей коефіцієнт є найжорсткішим критерієм платоспроможності й ліквідності, і показує, яку частину короткотермінової заборгованості банк може погасити в поточний момент або найближчим часом.
Отже, виділяють три основні групи коефіцієнтів:
1. Коефіцієнти для розрахунку обсягу і структури зобов’язань банку.
2. Коефіцієнти для визначення обсягу і структури ліквідних коштів, що знаходяться на балансі банку.
3. Коефіцієнти, що дають можливість визначити здатність виконання банком своїх зобов’язань за рахунок ліквідних активів.
Розглянемо методи оцінки ліквідності банку.
Таблиця 1.7
Методи оцінки ліквідності банку
Метод | Суть методу | Застосування | ||
Внутрішні | ||||
Коефіцієнтний аналіз ліквідності балансу | Розрахунок співвідношення залишків ліквідних активів і зобов’язань банку, які відображаються в балансі | 1.При управлінні ліквідністю у великих банках і банках, де відсутня можливість проводити аналіз платіжних потоків 2. При внутрішньому аналізі – органами контролю, рейтинговими агентствами | ||
Аналіз грошових потоків | Розрахунок на дату, яка аналізується,всіх вхідних і вихідних грошових потоків | 1.При управлінні ліквідністю більшістю банків, здатних організувати в себе моніторинг і оцінку грошових потоків, що проводяться банком 2. При зовнішньому аналізі застосовується рідко, оскільки в офіційній звітності банку не має всієї необхідної інформації | ||
Зовнішні | ||||
Оцінка величини чистого вибуття зобов’язань банку | Розраховується обсяг ліквідних коштів, які потрібні банку в разі максимального зменшення зобов`язань банку | 1.При управлінні ліквідністю середніми банками, які здійснюють велику кількість операцій, за неможливості використання методу аналізу платіжних потоків 2.При зовнішньому аналізі використовуються також активно, як і коефіцієнтний метод | ||
Оцінка зміни характеристики платоспроможності банку | Оцінюються сигнали з ринку, які свідчать про погіршення платоспроможності | 1.При управлінні ліквідністю як самостійний метод використовується дуже рідко, лише як додатковий індикатор 2.При зовнішньому аналізі використовуються переважно клієнти |
Як правило, визначається один (або декілька) основних коефіцієнтів для оцінки ліквідності. Інші слугують додатковими, які допомагають детальніше дослідити той чи інший аспект оцінки ліквідності ( див. табл. 1.8).
Таблиця 1.8
Показники ліквідності балансу банку
Показник | Алгоритм розрахунку | Економічний зміст показника | Орієнтовне значення |
1. Коефіцієнт миттєвої ліквідності |
| Показує можливість банку погашати «живими» грішми з коррахунків і каси зобов’язання за всіма депозитами (Д) |
Не менше 20% |
2. Коефіцієнт загальної ліквідності зобов’язань банку |
| Характеризує максимальну можливість банку в погашенні зобов’язань (Ззаг) всіма активами (Азаг) |
Не менше 100% |
3. Коефіцієнт відношення високоліквідних до робочих активів |
| Характеризує питому вагу високоліквідних активів (Авл) у робочих активах(Ар) |
Не менше 20% |
4. Коефіцієнт ресурсної ліквідності зобов’язань |
| Характеризує забезпечення дохідними активами банку (Ад) його загальних зобов’язань (Ззаг) і сповіщає про часткове погашення зобов’язань банку поверненнями дохідних активів |
|
5. Коефіцієнт ліквідного співвідношення виданих кредитів і залучених депозитів (для визначення незбалансованої ліквідності) |
| Розкриває, наскільки видані кредити (КР) забезпечені всіма залученими депозитами (Д) (чи є незбалансована ліквідність) |
70-80% |
6. Коефіцієнт генеральної ліквідності зобов’язань |
| Розкриває здатність банку погашати зобов’язання (Ззаг) високоліквідними активами (Авл) та через продаж майна (Ам) |
|
Найбільш поширеним основним коефіцієнтом є коефіцієнт миттєвої ліквідності (Quick, або «лакмусовий папірець»), за яким може здійснюватися факторний аналіз.
Використання перелічених та інших показників допомагає всебічно аналізувати потреби й стан ліквідності, а також точніше оцінювати ризик незбалансованої ліквідності банку. Розробивши внутрішньобанківську систему деталізованих показників ліквідності, менеджмент матиме змогу контролювати оперативні дані та планувати діяльність з урахуванням специфіки операцій конкретного банку. Достовірне визначення потреби банку в ліквідних коштах є важливою складовою процесу управління банківською ліквідністю.
Інший метод оцінки ризику незбалансованої ліквідності, так званий структурний метод, ґрунтується на оцінці структури активів і пасивів.
Завданнями цього методу оцінки є:
1) визначення розміру і якості ліквідних активів і частки нестабільних пасивів банку;
2) визначення їх співвідношення і оцінка рівня ризику надлишкової або недостатньої ліквідності;
3) виявлення інших факторів ризику незбалансованої ліквідності шляхом докладнішого вивчення структури активів і пасивів банку.
Цей метод застосовується банками для визначення і оцінки факторів ризику для вироблення тактичних управлінських рішень.
Для характеристики структурного методу оцінки ризику найбільше значення має, яким чином здійснюється структуризація активів і пасивів банку і наскільки об'єктивну картину ризику вона дає. Застосування структурного методу вимагає коригування обсягу активів на обсяг сформованих резервів та використання статистичних даних про повернення депозитів та погашення кредитів у попередньому періоді для більш точної оцінки рівня ризику. Однак це ускладнює методику визначення рівня ризику ліквідності та посилює вплив суб’єктивного фактору на результати оцінки.
Перевагою структурного методу є можливість прийняття рішення з управління поточною, середньостроковою та довгостроковою ліквідністю та ризиків, що пов’язані з нею. Ефективність цього методу вища, ніж нормативного, оскільки при застосуванні останнього аналізується співвідношення окремих статей, а при структурному – вивчаються всі статті балансу. Структурний метод оцінки ризику на відміну від нормативного дозволяє крім нормативів миттєвої, поточної та довгострокової ліквідності розраховувати співвідношення активів і пасивів банку з строком погашення до 7 днів, від 7 до 30 днів, понад 30 днів, неліквідних активів і постійних пасивів, а також будь-яких інших статей балансу банку. Таким чином, дані аналізу структурного методу оцінки ризику незбалансованої ліквідності доповнюють результати коефіцієнтного методу.
Структуризація може здійснюватися як на підставі усереднених показників (середньомісячних, середньоквартальних і т.д.), так і на підставі щоденних даних. Перший підхід дозволяє оцінити ефективність стратегії банку по управлінню ризиком незбалансованої ліквідності, другий орієнтований на прийняття рішень у режимі реального часу.
Отже, в банківській практиці існує декілька підходів до структуризації балансу комерційного банку. Традиційно активи розподіляються за ступенем зниження їх ліквідності, а пасиви – за ступенем зростання стабільності. При цьому групуються як балансові, так і позабалансові статті активу і пасиву. Порядок розрахунку коефіцієнтів ліквідності банку наведені нижче (табл. 1.9).
Таблиця 1.9
Розрахунок коефіцієнтів ліквідності банку з урахуванням ризику втрати активів та можливих змін в обсязі залучених ресурсів
Порядок розрахунку коефіцієнта | Примітка |
1 | 2 |
Н2.1 = (Лам - ПВ2 + ЗЛам) : (Овм + ЗОвм), де Лам – обсяг наявних у банку високоліквідних активів; ПВ2 — проблемні вкладення банку до запитання; ЗЛам – зміни в обсязі високоліквідних активів;, Овм – обсяг зобов’язань банку до запитання; ЗОвм — зміни в обсязі зобов’язань банку до запитання | Показує, яку частку зобов’язань до запитання (з урахуванням ризику втрати активів і можливої зміни в обсязі залучених ресурсів) банк в змозі погасити негайно |
Н3.1 = (Лат - ПВЗ + ЗЛат) : (Овт + ЗОвт), де Лат – обсяг наявних у банку ліквідних активів; де Лат – обсяг наявних у банку ліквідних активів; ПВЗ – проблемні вкладення банку строком до 30 днів; ЗЛат – зміни в обсязі ліквідних активів; ЗОвт – зміни в обсязі зобов’язань банку до запитання і зі строком виконання до 30 днів
| Показує, яка частина зобов’язань зі строком виконання до 30 днів (з зі строком виконання до 30 днів (з урахуванням ризику втрати активів та можливої зміни в обсязі залучених ресурсів) |
Продовження табл. 1.9
1 | 2 |
Н4.1 = (Крд - ПВ4 + ЗКрд) : (К + ОД + ЗОД), Де Крд – обсяг кредитних вимог банку зі строком погашення більше року; ПВ4 – проблемні вкладення банку строком більше 1 року; ЗКрд – зміна обсягу кредитних вимог банку з строком погашення більше 1 року; ОД - обсягу зобов’язань банку за кредитами, депозитами та борговим інструментам, що обертаються на ринку, до строку погашення яких залишилося більше 1 року; ЗОД – зміна обсягу зобов’язань банку за кредитами, депозитами та борговими інструментами, що обертаються на ринку, до строку погашення яких залишилося більше 1 року | Показує, яка частина довгострокових вкладень банку забезпечена довгостроковими ресурсами (з урахуванням ризику втрати активів та можливої зміни в обсязі залучених ресурсів) |
При класифікації активів і пасивів банку враховуються строки, які залишилися до погашення відповідних зобов'язань. Для обліку і аналізу співвідношення вкладень і зобов'язань різних строків банки складають календарі платежів. Визначення співвідношення активів і пасивів банку відповідних строків дозволяє виявити наявність ризику недостатньої або надлишкової ліквідності і визначити рівень ризику. Якщо обсяг активів перевищує обсяг відповідних за строком пасивів, то банк наражається на ризик надлишкової ліквідності, навпаки – на ризик недостатньої ліквідності.
Матричний метод аналізу ліквідності [18] полягає у побудові матриці фондування, де активи і пасиви подані за строками погашення. Це дає можливість відстежувати невідповідність між активами і пасивами за певними строками погашення (розрив), що дозволяє виявляти дисбаланс і вчасно його нівелювати. Перевагою такого підходу є комплексність бачення – всі активи і пасиви згруповані в одній таблиці. Недоліком матричного методу є відсутність інформації про обсяги закритих позицій. Це, відповідно, передбачає, що причиною зміни чистого процентного доходу є виключно відкриті позиції ліквідності (однак це вірно лише за умови, коли спред залишається постійним).
Використання цього методу дозволяє простежити взаємозв’язок між ризиком ліквідності і процентним ризиком (обидва аналізуються за допомогою розривів). Розриви показують ступінь невідповідності обсягів активів і пасивів за строками погашення. Якщо розрив дорівнює нулю, це свідчить про закриту позицію ліквідності. У випадку наявності позитивного розриву, існує ризик переоцінки активів. При цьому ризик ліквідності відсутній, оскільки активів повертається більше, ніж повертається пасивів. У разі від’ємного розриву, виникає ризик ліквідності і ризик переоцінки пасивів.
Матричний метод не дає інформації про те, які пасиви фінансують ті чи інші активи, тому неможливо здійснити аналіз ефективності роботи окремих підрозділів банку.
- 1.2. Аналіз та систематизація поглядів науковців щодо забезпечення ліквідності комерційного банку в економічній літературі
- 1.3. Оцінка ліквідності комерційного банку
- 1.4. Сучасний стан та проблеми забезпечення ліквідності комерційних банків в Україні
- 2.1. Організаційно-економічна характеристика
- 2.3. Управління ліквідністю на пат кб "ПриватБанк"
- 3.1. Зарубіжний досвід управління ліквідністю комерційного банку
- 3.2. Шляхи підвищення ліквідності комерційних банків
- 4.1. Теоретичні основи охорони праці