страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів;
страхування професійної відповідальності (архітектора, лікаря, аудитора);
страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту;
страхування відповідальності підприємця та ін.
Страхування економічних (підприємницьких) ризиків - це вид страхування де обєктом є комерційна діяльність, та повязані з нею ризики недоотримання прибутку, або отримання збитку. Підприємницька діяльність і страхування - тісно звязані категорії ринкового господарства. У цьому виді страхування виділяють страхування від комерційних, технічних, правових, політичних ризиків і ризиків у фінансово-кредитній сфері.
2.3 Обовязкове і добровільне страхування
Всі страхові послуги можуть бути надані у двох формах: на умовах обовязковості та добровільності.
Обовязкове страхування проводиться за такими принципами:
встановлюється законом, відповідно до якого, страховик зобовязаний застрахувати відповідні обєкти, а страхувальники зобовязані вносити страхові платежі;
має суцільне охоплення обєктів, встановлених законом та розповсюджується на них автоматично;
обовязкове страхування діє незалежно від того внесені страхові платежі страхувальником, чи ні. Якщо страхувальник не сплатив встановлені страхові внески, то вони стягуються в судовому порядку;
має безстроковий характер;
служить базою для здійснення нормування страхового забезпечення.
Добровільне страхування здійснюється на основі договору страхування, якій укладається відповідно до правил страхування, розроблених страховиком.
Добровільне страхування здійснюється на основі таких принципів:
діє на підставі законодавства і на добровільних засадах;
страхувальник складає договір страхування на добровільній основі, в той час, як страховик не має права йому відмови, якщо страхувальника влаштовують умови страхування;
добровільне страхування має вибіркове охоплення, так як не всі потенційні страхувальники бажають брати участь в страхуванні і існують певні обмеження для деяких категорій осіб при укладанні договорів страхування:
воно діє тільки при умові надходження страхових внесків, при його несплаті йде припинення дії договору страхування;
страхове забезпечення по добровільному страхуванню залежить від бажання страхувальника і встановлюється відповідно до угоди сторін.
Тема 3. Страхові ризики і їх оцінка
3.1 Поняття і характеристика ризиків
Ризики властиві будь-якому виду соціально організованої діяльності. Під ризиком слід розуміти наслідок дії або бездіяльності, в результаті якої існує реальна можливість отримання невизначених результатів різного характеру як позитивних так і негативних.
У страхуванні під ризиком слід розуміти імовірнісну подію або сукупність подій, на випадок яких проводитися страхування.
Важливим моментом для ризику в страхуванні є лише така невизначеність, яку можна оцінити кількісними методами.
При цьому позитивне відхилення дає можливість страховикові отримати доход, а негативне - приносить збиток. Збиток - це кількісна оцінка невдалого результату.
І, якщо ризик - це тільки можливість негативного відхилення, то збиток - це фактичне негативне відхилення. Тому, саме через збиток реалізується ризик, набуваючи конкретних вимірних і реальних рис. Ризик і збиток звязані між собою відтворювальною діяльністю людини в процесі пізнання природи, при цьому, найбільший ризик несуть в собі невивчені природні чинники. Проте, досягнутий рівень пізнання залишає невивченою безліч чинників і причин виникнення ризиків і їх причинно-наслідкового звязку з навколишньою природою. І, оскільки, негативний вплив зовнішнього середовища не можна повністю передбачити, то можна їх урахувати, певною мірою, випадковими чинниками.
Тому, саме страхування спрямоване на покриття прямих збитків або втрат, що кваліфікуються як різниця, між фактичними результатами і запланованими.
Визначальним чинником для ухвалення ризиків на страхування, є можливість їх кількісної оцінки. Дати кількісну оцінку невизначеним величинам можливо за допомогою числення вірогідності їх прояву. Такій вірогідності властиві характерні особливості:
- наявність великої кількості одиниць, схильних до ризику;
- випадковий характер настання руйнівної події;
- певна частота настання події щодо місця і часу;
- можливість розрахунку вірогідності втрат;
- надзвичайність нанесеного збитку, що характеризується натуральними і грошовими вимірниками;
- існуюча обєктивна необхідність попередження або подолання наслідків певних подій і відшкодування матеріального та іншого збитку.
З цієї позиції слід розглядати ризик як випадкову подію, що приводить до вимірного, оцінимого збитку за допомогою кількісних вимірників.
3.2 Класифікація ризиків
Найважливішими умовами передачі ризиків на страхування, є розмежування сукупності ризиків на ті що страхуються і ризики що не підлягають страхуванню.
Виходячи з вірогідності і причин настання збитку і його розмірів, ступеня ризику і можливості впливу на ризик, критеріїв оцінки ризику і класи обєктів, яким загрожують ризики, виникає необхідність детального вивчення страхованих ризиків і їх класифікації.
В основу класифікації ризиків покладено різні критерії:
1. За походженням ризиків:
- природні ризики (які виникають в результаті природних явищ, стихійних лих);
- антропогенні ризики (викликані господарською діяльністю людини);
- аномальні ризики (які виникають в результаті аномальних явищ і природних катаклізмів).
2. За природою обєктів страхування:
- майнові ризики (які виникають в результаті володіння, користування і розпорядження майном і товарно-матеріальними цінностями);
- особисті ризики (ризики повязані з життям, здоровям і працездатністю людини);
- ризики виникнення відповідальності перед третіми особами (які виникають в результаті нанесення майнової шкоди третім особам із-за дій або бездії страхувальника);
- правові ризики (ризики повязані із змінами в правовому полі певної держави або території);
- політичні ризики (які виникають в результаті політичних дій - політичні перевороти, страйки, акти непокори);
- технічні ризики (які виникають із-за помилок в конструкції машин, приховані дефекти, відмову вимірювальних, захисних приладів та.ін.);
- технологічні ризики (які виникають із-за помилок в розробці технології, підборі матеріалів, виготовленні);
- фінансові ризики (ризики що несуть в собі негативний фінансовий результат, неотримання або недоотримання прибутку (відсотків, дивідендів);
- військові ризики (які виникають в результаті військових дій на певній території, терористичні акти).
3. Залежні від волі страхувальника:
- обєктивні ризики (залежні від дій страхувальника);
- субєктивні ризики (незалежні від дій страхувальника).
4. За розміром збитку:
- катастрофічні ризики (розмір збитків від яких, є невідшкодовним для окремої держави, території або особи, сумірний з повним руйнуванням, від 80 % до 100 %);
- крупні ризики (розмір збитку від яких може складати від 40 % до 80 %);
- малі ризики (розмір збитку від яких може складати від 5 % до 40 %);
- незначні (розмір збитку від яких може складати від 0,01 % до 5 %).
5. За природою виникнення ризику:
- чисті ризики (які носять імовірнісний характер з альтернативою настання або ненастання події);
- спекулятивні ризики (які мають альтернативу і можуть принести не тільки збитки, але прибуток).
6. За джерелами походження ризику:
- зовнішні (екзогенні) ризики (залежні від організаційно-функціональної структури потенційного носія ризику);
- внутрішні (ендогенні) ризики (залежні від зовнішнього оточення потенційного носія ризику).
7. По відношенню до страхування:
- страховані ризики (ризики які підлягають страхуванню);
- не страхові ризики (ризики, які не включаються в договори страхування, форс-мажорні обставини).
8. За обємом відповідальності страховика:
- універсальні ризики (які здійснюють вплив на широкий круг обєктів страхування);
- специфічні ризики (які носять специфічний характер, властивий певному кругу обєктів страхування);
- індивідуальні ризики (які мають індивідуальну спрямовану дію на обєкти страхування).
3.3 Ризик-менеджмент в страхуванні
Управління ризиками, або ризик-менеджмент, ставить своєю метою встановлення активного контролю за ризиком, що дозволяє звести до мінімуму можливі втрати від дії різних ризиків, уберегтися або понизити вірогідність настання катастрофічних збитків.
Ризик-менеджмент - це найповніша сукупність цілеспрямованих послідовних заходів антиризикової діяльності по обмеженню або мінімізації ризику, яка має системний, комплексний характер.
В ризик - менеджменті виділяють наступні етапи:
Ідентифікація ризику;
Оцінка ризику;
Контроль ризику;
Фінансування ризику.
Кожний етап передбачає здійснення різних заходів організаційно-фінансового характеру.
Ідентифікація ризику полягає в систематичному виявленні і вивченні ризиків, які характерні для даного виду діяльності. Для ідентифікації ризиків необхідне вивчення всіх компонентів, які супроводжують систематичне виявлення:
- носія ризику і небезпек ведучих до несприятливого результату;
- ресурсів і товарно-матеріальних цінностей, які можуть постраждати від ризиків;
- зовнішніх і внутрішніх чинників, що збільшують або зменшують вірогідність виникнення ризиків;
- можливого збитку від прояву несприятливих подій.
Оцінка ризику зводиться до аналізу і визначення ступеня його вірогідності його прояву і можливого розміру потенційного збитку.
Найбільш простими методами оцінки ризику є:
Імовірнісна оцінка ризику;
Ранжирування ризиків;
Квантифікація ризиків (оцінка ризиків кількісними методами).
Контроль ризику - передбачає повне або часткове його усунення.
Контроль над ризиком включає чотири основні стратегії:
. Уникнення ризику;
. Скорочення (мінімізація) ризику;
. Обмеження (локалізація) ризику;
. Розсіювання ризику.
Можливість повного уникнення ризику є найбільш ефективним, і в той же час, найважливішим методом ухилення від ризику.
Таким чином, уникнення ризику здійснюється за допомогою наступних методів:
- відмова від ризикової діяльності;
- альтернативні дії.
Стратегія скорочення або мінімізації ризику, більшою мірою залежить від фінансово-господарських заходів, що проводяться, і повязана з попереджувальною (превентивною) функцією страхування.
В історії страхування виділяють такі методи попередження:
* система страхових пільг, що заохочують до зразкової охорони власності від різноманітних страхових випадків;
* система страхових санкцій, тобто відшкодування збитків, що відбулися із вини самого страхувальника і право страховика припинити страхування у випадку порушення правил належного утримання застрахованого майна;
* система фінансових превентивних заходів.
Обмеження ризику або його локалізація припускає утримання ризику в певних межах, що дозволяє обмежити сферу виникнення ризику і тим самим понизити вірогідність настання несприятливої події. Обмеження ризику можливе як в тимчасовому періоді, так і кількісному вимірюванні.
Обмеження ризику в часі повязане з періодичністю виникнення ризику (пори року, дня, тижня, період доби, святкові або робочі дні) і відповідного впливу на збільшення ступеня вірогідності виникнення ризику.
Кількісне обмеження ризику носить, більшою мірою, нормативний характер. Нормування ризику здійснюється за допомогою встановлення норм допустимого ризику і правил поведінки, при настанні певних подій.
Одним із способів обмеження ризику є його розділення між субєктами страхових відносин.
Розсіювання ризику передбачає диверсифікацію в ухваленні тих або інших рішень по управлінню ризиками, тобто сумісне використання як прямих так і альтернативних рішень, що дозволяє розділити ризик на декілька частин. У звязку з чим, розділення ризику можна здійснювати декількома способами: по-перше, диверсифікація власної ризикової діяльності субєкта; по-друге, розділення ризику на дві частини, одна з яких залишається на відповідальності самого господарюючого субєкта, а інша передається під відповідальність інших господарюючих субєктів; і по-третє, повна передача ризику під відповідальність декількох господарюючих субєктів.
Покриття негативних наслідків ризику фінансовими способами або фінансування ризику є головним етапом ризик - менеджменту.
Фінансування ризику полягає в пошуку джерел компенсації можливих збитків фінансовими способами. Фінансування ризику може здійснюватися за допомогою покриття ризиків за рахунок власних коштів або шляхом передачі ризиків під фінансову відповідальність інших господарюючих субєктів, у відповідності до попередньої взаємної домовленості.
Покриття ризиків за рахунок власних коштів виражається через систему самофінансування або самострахування.
Специфічним способом самострахування є кептивне страхування, яке використовується крупними фінансово-промисловими групами. Кептивне страхування припускає створення у складі концерну або фінансово-промислової групи дочірньої страхової компанії для страхування власних ризиків.
Найбільш поширеною і загальноприйнятою формою передачі ризику є страхування, яке припускає перерозподіл ризику нанесення збитку серед учасників страхування спеціалізованими організаціями, через систему сплати страхових внесків (платежів), утворення страхових фондів і здійснення страхових виплат за збиток нанесений застрахованому майну.
3.4 Актуарні розрахунки в страхуванні
Прийняття ризику на страхування вимагає його математичного і правового визначення. Для визначення розміру сум страхових платежів, які належить сплатити здійснюється за допомогою актуарних розрахунків.
Актуарні розрахунки (actuary calculations) - система математичних і статистичних закономірностей, що регламентують фінансові взаємини між страховиком і страхувальниками, яка відображає в математичному розрахунку механізм створення і витрачання страхового фонду в довгострокових страхових операціях.
Основним завданням актуарних розрахунків є визначення розмірів страхових тарифів і резервів, що забезпечують беззбиткову діяльність страхових операцій по будь-якому виду страхування, включаючи страхування життя, страхування від нещасних випадків, страхування пенсій і, відповідно, ризикові види страхування.
За допомогою актуарних розрахунків визначається частка участі кожного страхувальника в створенні страхового фонду, через систему сплати страхових премій (платежів) розрахованих на основі страхового тарифу.
Одиницею розрахунків є окремий обєкт, включений в страхову сукупність. При обчисленні розміру страхових платежів одиниця розрахунків розглядається в різній ієрархічній рівності - в цілому для країни, для окремих регіонів, з урахуванням особливостей даного конкретного району і неоднаковим проявом ризику в часі і просторі.
Інша особливість актуарних розрахунків для окремих видів страхування полягає в тому, що для майнової групи у звязку з великими коливаннями ризиків визначається спеціальна надбавка за ризик. Подібна надбавка, як правило, не обчислюється при актуарних розрахунках для особистого страхування (хоча, в принципі, можлива), оскільки обєм страхової сукупності досить велик, а страхові суми порівняно невеликі.
Актуарні розрахунки, які проводить страховик, можна класифікувати по декількох ознаках.
Актуарні розрахунки класифікують по видах страхування. Вони також можуть бути класифіковані за часом складання на планові і звітні (подальші). На практиці, як правило, подальші актуарні розрахунки здійснюються по вже проведених операціях страховика. Ці розрахунки орієнтовані на діяльність страховика в майбутньому при проведенні даного виду страхування.
Залежно від ієрархічної рівності, актуарні розрахунки можуть бути загальними (для всієї країни), зональними (для певного регіону) і територіальними (для окремого району).
Спеціалістами з тарифної політики і актуарних розрахунків проводиться розрахунок оптимального розміру тарифної ставки.
За допомогою тарифних ставок розраховуються страхові внески, що сплачуються страхувальниками, які є розміром платежу (премії) від загальної страхової суми.
Таким чином, тарифна ставка являє собою ціну страхової послуги, яка надається страховиком, тобто є своєрідною ціною страхового захисту.
Тарифна ставка, що іменується також брутто-ставкою, складається з двох частин: нетто ставки і навантаження.
Основна частка в страховому тарифі належить нетто-ставці. Вона призначена для формування страхового фонду і майбутніх страхових виплат клієнтам, її розмір відбиває зобовязання страховика перед страхувальником.
Навантаження включає витрати страховика на ведення справи, повязані з висновком і обслуговуванням страхової угоди, відрахування на попереджувальні заходи, у резервні і запасні фонди, витрати на оплату праці робітників страхової компанії і страхових посередників. Крім того, в навантаженні закладається прибуток від проведення страхових операцій.
Загалом же, актуарні розрахунки повинні передбачати деякі особливості, повязані з практикою страхової справи. Найбільш важливі з них наступні:
- події, які піддаються оцінці, мають імовірнісний характер. Це відбивається на величині страхових платежів, поданих до сплати;
- у окремі роки загальна закономірність явища виявляється завдяки масі відособлених випадкових подій, наявність яких допускає значні коливання в страхових платежах, що підлягають сплаті;
- обчислення собівартості послуги, яку надає страховик, проводиться щодо всієї страхової сукупності;
- необхідне виділення спеціальних резервів, які знаходяться у розпорядженні страховика, і визначення оптимальних розмірів цих резервів;
- прогнозування кількості договорів страхування і експертна оцінка їх величини;
- дослідження норми позикового відсотка і тенденцій його зміни в конкретному годинному інтервалі;
- наявність повного або часткового збитку, повязаного із страховим випадком, який передбачає потребу вимірювати величину його ділення в часі і просторі за допомогою спеціальних таблиць;
- дотримання принципу еквівалентності, тобто встановлення адекватної рівноваги між платежами страхувальника, вираженими через страхову суму, і страховим забезпеченням, наданим страховим суспільством, завдяки отриманим страховим платежам;
- виділення групи ризики в рамках даної страхової сукупності.
Основні завдання актуарних розрахунків:
- дослідження і угрупування ризиків в рамках страхової сукупності, тобто виконання вимог наукової класифікації ризиків з метою створення гомогенної підсукупності в рамках загальної страхової сукупності;
- обчислення математичної вірогідності настання страхового випадку, визначення частоти і рівня тяжкості наслідків спричинення збитку, як в окремих ризикових групах, так і в цілому по страховій сукупності;
- математичне обґрунтування необхідних витрат на ведення справи страховиком і прогнозування тенденцій їх розвитку;
- математичне обґрунтування необхідних резервних фондів страховика, пропозиція конкретних методів і джерел їх формування.
Таким чином, актуарні розрахунки являють собою систему математичних закономірностей і статистичних прийомів, що дозволяють встановити обґрунтовані витрати і витрати, повязані зі страхуванням того або іншого обєкта, визначити собівартість і ціну страхової послуги.
Змістовий модуль IІ. Організаційно-фінансові основи страхування
Тема 4. Страховий ринок
4.1 Загальна характеристика страхового ринку
Страховий ринок являє собою особливе соціально-економічне середовище (економічний простір, сферу грошових відносин), де обєктом купівлі-продажу є специфічний товар - страхова послуга, формуються попит і пропозиція на неї, діє механізм розподілу і перерозподілу фінансових ресурсів страховиків і страхувальників.
Обовязковими умовами функціонування страхового ринку є наявність:
обєктів страхування, що мають споживчу вартість;
потреби у страхових продуктах, послугах;
субєктів страхових відносин - страхувальників, страховиків та інших субєктів, що здатні задовольнити зазначені потреби або їх споживати;
можливість прийняття рішення про участь у страховій угоді.
До основних функцій страхового ринку можна віднести:
- організація страхового захисту за допомогою продажу страхових полісів;
- акумулювання значних фінансових ресурсів з їх подальшим інвестуванням за певними напрямами;
- забезпечення „зустрічі" страхувальника та страховика.
На сучасному страховому ринку будь-якої країни діє система обєктивних та субєктивних законів економічного розвитку. До основних обєктивних законів відносяться:
- закон попиту та пропозиції, який забезпечує виникнення тих страхових послуг, що саме необхідні споживачеві та формує адекватну ціну, забезпечуючи умови конкуренції для страховиків, створюючи умови для постійного пошуку, удосконалення форм і методів організації страхового захисту;
- закон вартості, який діє через ціну (розмір страхових тарифів) та сприяє збалансуванню економічних інтересів учасників страхових відносин, є індикатором якості страхового ринку;
- закон конкуренції, забезпечує підвищення якості страхових послуг, стимулює розширення меж страхового ринку, розвиток його інфраструктури.
Сучасний страховий ринок за територіальною ознакою поділяється на:
- місцевий (регіональний) - задовольняє страхові інтереси регіону;
- національний (внутрішній) - задовольняє інтереси, які переросли межі регіону і розширились до рівня нації (держави);
- світовий (зовнішній) - задовольняє попит на страхові послуги в масштабі світового господарства.
В залежності від місця споживання страхових послуг деякі вчені та практики виділяють страхові ринки:
- внутрішній - місцевий ринок, де є безпосередній попит на страхові послуги з боку клієнтів, що може бути задоволений конкретними страховиками;
- зовнішній - той ринок, який перебуває у межах певної держави, охоплює декілька внутрішніх ринків і до структури якого належать багато страхових компаній, котрі діють як у межах держави, так і за кордоном;
- міжнародний - той ринок, який охоплює декілька зовнішніх ринків і до структури якого належать транснаціональні страхові компанії, котрі діють як у межах окремих держав, так і на світовому ринку.
Крім того, страховий ринок можна поділити за видами (галузями) страхування:
- особистого страхування - ринок, на якому надаються послуги в галузі особистого страхування;
- майнового страхування - ринок, на якому надаються послуги в галузі майнового страхування;
- страхування відповідальності - ринок, на якому надаються послуги в галузі страхування відповідальності;
- страхування економічних (підприємницьких) ризиків - ринок, на якому надаються послуги в галузі страхування економічних (підприємницьких) ризиків;
- перестрахування - ринок, на якому надаються послуги в галузі перестрахування.
За типом державного регулювання страхові ринки поділяються на:
- авторитарний (жорсткий) тип - це коли кожний конкретний вид страхування проходить процедуру ліцензування і повинен відповідати певній системі вимог щодо правил страхування, фінансово-господарській діяльності страхової компанії, конкуренція між страховиками чітко регламентується;
- ліберальний (мякий) тип передбачає, що операції по страхуванню хоча й підлягають ліцензуванню, проте нагляд за діяльністю страхових компаній відносно слабкий;
- змішаний тип використовує в певній мірі два зазначених підходи - виважена система регламентації діяльності страхових компаній поєднується з досить гнучкими підходами, які дають можливість забезпечити достатній рівень конкуренції.
За напрямком розвитку страховий ринок поділяється на:
- екстенсивний, який передбачає швидке зростання кількості страхових компаній з невисоким рівнем платоспроможності та звуженим асортиментом страхових послуг;
- інтенсивний, який передбачає укрупнення страхових компаній, збільшення власного капіталу, покращення фінансового стану, розширення асортименту страхових послуг.
За станом попиту на страховому ринку він буває:
- насичений - ринок, який насичений достатнім обсягом страхових послуг в усіх галузях страхування та страховим забезпеченням, яке складає 80-95 %;
- ненасичений - ринок, страхове забезпечення якого складає менш ніж 80 % і який потребує подальшого розвитку.
4.2 Структура страхового ринку
Страховий ринок має складну структуру, яка складається з двох основних елементів (секторів) - страховика, що є продавцем страхової послуги, і страхувальника - покупця цієї послуги.
В інституціональному аспекті структура ринку визначається акціонерними, корпоративними, приватними і державними страховими компаніями. Саме ці субєкти формують і використовують страхові фонди, саме в їх діяльності реалізуються і завязуються нові економічні відносини, переплітаються особисті, корпоративні (колективні) і державні інтереси.
Одною стороною (субєктом) страхових відносин є страховик. Страховики (страхові компанії) - це юридичні особи, будь-якої, визначеної законодавством організаційно-правової форми, що мають державний дозвіл (ліцензію) на проведення страхових операцій, які створюють і використовують кошти страхового фонду для захисту інтересів страхувальників.
Страхові компанії класифікуються таким чином:
1. За формою власності - на приватні і публічно-правові, акціонерні (корпоративні), товариства взаємного страхування та державні.
2. За характером виконуваних операцій - на спеціалізовані (особисте або майнове страхування), універсальні і перестраховувальні.
3. За територією роботи - на місцеві, регіональні, національні і міжнародні.
4. За розміром статутного капіталу й обсягом надходження страхових платежів, за іншими організаційно-економічними показниками - на значні, середні і дрібні.
Другою стороною (субєктом) страхових економічних відносин виступають юридичні або фізичні особи яких іменують страхувальниками.
Страхувальник - це юридична або фізична, повністю дієздатна, особа, що страхує свій власний інтерес, або інтерес третьої сторони, сплачує для цього страхові платежі (премії, внески) і має право за законом або договором страхування отримати страхове відшкодування при настанні страхової події (випадку).
До елементів інфраструктури страхового ринку відноситься система посередників, які прямо чи побічно здійснюють на страховому ринку роботу, що спрямована на обслуговування продавців і покупців страхових послуг (тобто страховиків і страхувальників). До складу страхових посередників належать прямі страхові посередники (страхові агенти і страхові брокери), які прямо беруть участь у продажі страхового продукту, і непрямі (побічні) страхові посередники (актуарії, диспашери, сюрвейєри, аварійні комісари, ін.), що беруть участь в організації страхової послуги та її виконанні, але не в її продажу.
- Змістовий модуль I. Теоретично-правові основи страхування
- Тема 1. Сутність, принципи і роль страхування
- 1.1 Необхідність страхового захисту
- 1.2 Сутність страхування, його функції
- 1.3 Основні терміни в страхуванні
- 1.4 Принципи страхування
- Тема 2. Класифікація страхування
- 2.1 Сутність та значення класифікації
- 2.2 Класифікація страхування за обєктами
- 2.3 Обовязкове і добровільне страхування
- Тема 3. Страхові ризики і їх оцінка
- 3.1 Поняття і характеристика ризиків
- 3.2 Класифікація ризиків
- 3.3 Ризик-менеджмент в страхуванні
- 3.4 Актуарні розрахунки в страхуванні
- Тема 4. Страховий ринок
- 4.1 Загальна характеристика страхового ринку
- страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів;
- 1. Сутність, принципи і роль страхування.
- Тема 1. Сутність, принципи та роль соціального страхування
- Сутність, принципи і роль страхування
- Тема 1. Сутність, принципи і роль страхування
- Тема 1. Сутність, принципи та роль страхування
- Тема 1. Сутність, принципи і роль страхування
- Тема 1. Сутність, принципи і роль страхування